Title: ECHR
Subject: DJ
Category: ECHR Template

ROZSUDOK 
URBÁRSKA OBEC TRENČIANSKE BISKUPICE v. SLOVENSKÁ REPUBLIKA

ŠTVRTÁ SEKCIA

PRÍPAD URBÁRSKA OBEC TRENČIANSKE BISKUPICE
v. SLOVENSKÁ REPUBLIKA

(Sťažnosť č. 74258/01)

ROZSUDOK

ŠTRASBURG

27. november 2007

Tento rozsudok nadobudne právoplatnosť za podmienok stanovených v článku 44 ods. 2 Dohovoru. Môže byť predmetom redakčných úprav.

V prípade Urbárska obec Trenčianske Biskupice v. Slovenská republika,
Európsky súd pre ľudské práva (štvrtá sekcia), zasadajúc v komore v zložení:
	sir	Nicolas Bratza, predseda,
	pán	J. Casadevall,
	pán	G. Bonello,
	pán	K. Traja,
	pán	L. Garlicki,
	pani	L. Mijović,
	pán	J. Šikuta, sudcovia,	
a	pán	T.L. Early, tajomník sekcie,
po prerokovaní na neverejnom zasadnutí 9. januára 2007 a 6. novembra 2007,
vyhlasuje tento rozsudok, ktorý bol prijatý v druhý uvedený deň:
KONANIE
1. Prípad vznikol na základe sťažnosti (č. 74258/01) proti Slovenskej republike, predloženej Súdu podľa článku 34 Dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd (ďalej len „Dohovor“) 7. septembra 2001 Urbárskou obcou – pozemkovým spoločenstvom Trenčianske Biskupice (ďalej len „sťažovateľ“).
2. Sťažujúce sa spoločenstvo zastupoval pán Ján Drgonec, ktorému asistoval pán Marko Polakovič, obaja advokáti pôsobiaci v Bratislave. Vládu Slovenskej republiky (ďalej len „vláda“) zastupovala pani Marica Pirošíková, jej zástupkyňa.
3. Sťažovateľ predovšetkým tvrdil, že v dôsledku zákonom zriadeného nájmu pozemkov patriacich jeho členom a následného prevodu týchto pozemkov na užívateľov došlo k porušeniu jeho práv podľa článku 1 Protokolu č. 1.
4. Rozhodnutím z 12. septembra 2006 Súd vyhlásil sťažnosť za čiastočne prijateľnú.
5. Verejné ústne pojednávanie sa uskutočnilo v budove ľudských práv v Štrasburgu 9. januára 2007 (pravidlo 59 ods. 3).
Pred Súd predstúpili:
a)   v mene vlády
pani	Marica Pirošíková, zástupkyňa,
pani	Miroslava Bálintová, právna poradkyňa.
b)   v mene sťažovateľa
pán	Ján Drgonec, právny zástupca,
pán	Marko Polakovič, právny poradca,
pán	Ján Krátky, podpredseda sťažujúceho sa spoločenstva.
Súd si vypočul prednesy pána Drgonca a pani Pirošíkovej.
SKUTKOVÝ STAV
I. OKOLNOSTI PRÍPADU
6. Sťažovateľ je evidovaným spoločenstvom vlastníkov pozemkov – pozemkovým spoločenstvom. Je právnickou osobou so sídlom v Trenčíne. Do úradného zoznamu bol zapísaný s účinnosťou od 30. decembra 1996. V mene spoločenstva podal sťažnosť pán K. Rehák, jeho predseda.
A. Pozadie prípadu
7. Počas komunistického režimu v Československu boli majitelia pôdy v mnohých prípadoch prinútení dať svoje pozemky k dispozícii štátnym alebo poľnohospodárskym družstvám. Formálne zostali vlastníkmi pôdy, ale v skutočnosti nemali žiadnu možnosť sami využívať tento majetok.
8. Niektoré z dotknutých pozemkov neboli z rôznych dôvodov obrábané družstvami. Štátnou politikou bola podpora využívania takýchto pozemkov na záhradkárčenie. Za týmto účelom boli najmä v susedstve mestských aglomerácií zriadené záhradkové osady. Jednotlivé pozemky boli dané k dispozícii členom Slovenského záhradkárskeho zväzu, ktorí mohli vo voľnom čase ako hobby obrábať pôdu pre svoje individuálne potreby.
9. V súvislosti s prechodom Československa na trhovo orientovanú ekonomiku po páde komunistického režimu prijal parlament zákon o vlastníctve pôdy z roku 1991 (pre ďalšie detaily týkajúce sa príslušného zákona a praxe pozri nižšie bod II), účelom ktorého bolo zmierniť niektoré krivdy a zlepšiť starostlivosť o poľnohospodárske a lesné pozemky.

Slovenská republika je od 1. januára 1993 jedným z nástupníckych štátov Českej a Slovenskej Federatívnej Republiky.

10. Podľa zákona o vlastníctve pôdy z roku 1991, v prípadoch, kedy vlastníctvo k pôde prešlo z pôvodného vlastníka na štát alebo na inú právnickú osobu, pozemky, na ktorých boli založené záhradkové osady, neboli navrátené in natura pôvodným vlastníkom. V takýchto prípadoch mali pôvodní vlastníci právo na náhradu, a to buď pridelením pozemku alebo v peňažnej forme. V tejto kategórii prípadov dal zákonodarca prednosť právnej istote súčasných užívateľov pozemkov, pretože využívanie pozemkov na záhradkárske účely bolo považované za väčší verejný záujem ako navrátenie pozemkov in natura pôvodným vlastníkom.
11. V druhej kategórii prípadov, kedy boli pôvodným vlastníkom, zachované ich vlastnícke práva, aj keď iba formálne (nuda proprietas), zákon o vlastníctve pôdy z roku 1991 stanovil také podmienky pre vlastníkov, aby mohli užívať svoje majetkové práva v širšom rozsahu. Predovšetkým založil nájom pôdy súčasnými užívateľmi s výpovednou lehotou, ktorá končila dňom, kedy malo skončiť právo dočasného užívania pôdy. Nájomcovia však mali právo na predĺženie nájmu o ďalších desať rokov, ak sa účastníci nedohodli inak. Vlastníci pozemkov mali tiež právo žiadať, v lehote troch rokov od nadobudnutia účinnosti zákona z roku 1991, o výmenu svojich pozemkov za iné pozemky vo vlastníctve štátu.
12. Vyššie uvedený prístup, umožňujúci vlastníkom obnoviť plné dispozičné právo k svojmu majetku po vypršaní desiatich rokov, počas ktorých mali nájomcovia právo na predĺženie nájmu, bol zmenený prijatím zákona č. 64/1997 Z. z. Na základe neho majú vlastníci iba obmedzenú možnosť vypovedať nájom, najmä z dôvodov neplnenia si povinností nájomcami. Pozícia nájomcov bola posilnená v tom smere, že sú oprávnení nadobudnúť vlastnícke právo k pozemkom v záhradkových osadách. Čo sa týka vlastníkov, zákon č. 64/1997 Z. z. im dáva právo žiadať buď o pridelenie iných pozemkov alebo o vyplatenie peňažnej náhrady.
13. Prijatím zákona č. 64/1997 Z. z. zákonodarca upustil od filozofie všeobecnej priority práv vlastníkov pozemkov v záhradkových osadách a zaujal postoj, podľa ktorého je vo všeobecnom záujme, aby prevážili práva osôb užívajúcich pozemky na záhradkárske účely.
B. Osobitné okolnosti prípadu sťažovateľa
14. Pôda, ktorú vlastnili predkovia členov sťažujúceho sa spoločenstva bola daná do dispozície Jednotného roľníckeho družstva Trenčín – Soblahov. Právny titul vlastníkov k pôde zostal formálne nedotknutý, ale v praxi nemali žiadnu možnosť túto pôdu užívať.
15. Dňa 24. novembra 1980 poľnohospodárske družstvo prenechalo pôdu bezplatne do užívania trenčianskej organizácii Slovenského ovocinárskeho a záhradkárskeho zväzu, ako sa v tom čase nazýval Zväz záhradkárov. Zmluva mala skončiť 31. decembra 2000, pokiaľ by sa účastníci nedohodli na jej predĺžení. Užívateľ mal pri ukončení nájmu vrátiť pôdu prenajímateľovi v pôvodnom stave.
16. Dňa 31. marca 1982 štátne orgány rozhodli, že na dotknutých pozemkoch, ktoré sa nachádzajú v priemyselnej časti na periférii mesta Trenčín, bude zriadená záhradková osada „Váh“. Projekt predpokladal rozdelenie pozemkov na 74 individuálnych parciel s výmerou približne 300 m², na ktorých by sa vybudovali záhradné chatky s plošnou výmerou 12 m². Plánovala sa rekultivácia pôdy a realizácia komunálneho vybavenia v podobe cesty a parkoviska, spoločného vodného zdroja a oplotenia ohraničujúceho záhradkovú osadu.
17. Miestna záhradkárska organizácia následne uzavrela samostatné zmluvy so svojimi členmi. Na ich základe im boli jednotlivé parcely dané do dispozície do 31. decembra 1999. Záhradkári získali povolenie na výstavbu chatiek. Ak by do 30. júna 1999 nedošlo k predĺženiu zmluvy, chatky museli byť záhradkármi kompletne odstránené.
18. V roku 1995 súčasní členovia sťažujúceho sa spoločenstva dedením nadobudli právny titul k pozemkom, na ktorých bola zriadená záhradková osada Váh.
19. Dňa 12. mája 1997 sťažujúce sa spoločenstvo predložilo zástupcovi záhradkárskej organizácie návrh nájomnej zmluvy. Dňa 21. mája 1997 predseda záhradkovej osady Váh odmietol návrh ako bezpredmetný. Odvolal sa na rokovania o uzavretí zmluvy na jeden rok podľa zákona č. 64/1997 Z. z. až do vyporiadania majetkových vzťahov k pôde.
20. V období rokov 1998 až 2002 mesto Trenčín vyrubilo sťažovateľovi daň z nehnuteľností za pozemky užívané záhradkármi vo výške 11 260,92 slovenských korún (Sk) ročne. Daň bola vypočítaná na základe všeobecne záväzného nariadenia mesta, ktoré stanovilo daň za záhradky na 0,44 Sk za m².
21. Sťažovateľ predložil kópie bankových výpisov, z ktorých vyplýva, že Slovenský zväz záhradkárov mu po nadobudnutí účinnosti zákona č. 64/1997 Z. z. platil 8 762,40 Sk ročne ako nájomné za užívanie 29 208 m² pôdy. Táto suma zodpovedá čiastke 0,30 Sk za m².
22. Sťažujúce sa spoločenstvo sa neúspešne pokúsilo obnoviť dispozičné právo k pozemkom. Za týmto účelom ponúklo záhradkárom náhradu za ich majetok nachádzajúci sa na pozemkoch.
23. Dňa 22. júla 1998 záhradkári v záhradkovej osade podali návrh na začatie konania podľa zákona č. 64/1997 Z. z. s cieľom prevodu vlastníctva k pozemkom na jednotlivých záhradkárov.
24. Dňa 24. septembra 1999 Okresný úrad Trenčín vyhovel návrhu na začatie konania a 24. novembra 1999 toto rozhodnutie potvrdil Krajský úrad v Trenčíne.
25. Dňa 6. septembra 2000 Krajský súd v Trenčíne zamietol žalobu, ktorú podal proti vyššie uvedenému rozhodnutiu krajského úradu podpredseda sťažujúceho sa spoločenstva a niekoľko ďalších osôb. Krajský súd skonštatoval, že zákonné podmienky na začatie konania podľa §§ 7 a nasl. zákona č. 64/1997 Z. z. boli splnené.
26. Dňa 30. novembra 2001 Okresný úrad Trenčín zverejnil podľa § 13 zákona č. 64/1997 Z. z. návrh projektu pozemkových úprav. Predseda sťažujúceho sa spoločenstva, ako aj všetci vlastníci pôdy, ktorých pobyt bol známy, boli oboznámení s návrhom projektu a poučení, že proti jeho obsahu môžu podať námietky v lehote 15 dní.
27. V liste sa predovšetkým uvádzalo, že jedna časť sťažovateľovej pôdy (1,5665 hektárov) bola ocenená na 6,10 Sk za m² a ďalšia časť (1,0046 hektárov) na 6,90 Sk za m². Väčšina pôdy, ktorá mala byť sťažovateľovi poskytnutá ako náhrada bola ocenená na 9 Sk za m². Ocenenie bolo vykonané v súlade s príslušnými správnymi predpismi. Vychádzalo z bonity pôdy a kvality pozemkov v čase, kedy nájomcovia získali právo užívať pozemky.
28. Členovia záhradkovej osady predložili pripomienky k projektu. Štátne orgány projekt schválili 11. februára 2002.
29. Dňa 4. júna 2002 bolo vydané rozhodnutie o vykonaní projektu pozemkových úprav. Dňa 6. augusta 2002 Krajský úrad v Trenčíne zamietol odvolanie podané vlastníkmi pozemkov.
30. Záhradkári následne zaplatili Slovenskému pozemkovému fondu kúpnu cenu za 2,5711 hektára sťažovateľovej pôdy. Sťažujúce sa spoločenstvo dostalo 1. októbra 2002 ako náhradu 1,4097 hektárov inej pôdy. Dňa 2. decembra 2002 Okresný úrad Trenčín schválil vykonanie projektu pozemkových úprav. Jeho rozhodnutie nadobudlo právoplatnosť 14. februára 2003. V tento deň vlastnícke právo k inkriminovaným pozemkov formálne prešlo na dotknuté osoby.
31. Územný plán oblasti, v ktorej sa nachádza záhradková osada Váh bol schválený v roku 1999. Uvádza sa v ňom, že celá oblasť je súčasťou „výrobno-obslužnej zóny“. Územný plán nepredpokladá využívanie pozemkov v záhradkovej osade na ich súčasný účel aj v budúcnosti. V blízkosti záhradkovej osady v súčasnosti prebieha proces výstavby priemyselného parku. Pozemky v záhradkovej osade nie sú v tomto štádiu do projektu zahrnuté.
32. Podľa informácií z katastra nehnuteľností prinajmenšom osem členov záhradkovej osady Váh v rokoch 2004 až 2006 predalo svoje parcely iným osobám.
33. Dňa 17. mája 2005 Obvodný pozemkový úrad Trenčín podal na základe žiadosti vlády vyjadrenie, podľa ktorého sa záhradková osada Váh v Zlatovciach nachádza na pozemku, ktorý bol v čase jej zriadenia devastovaný a využívaný ako mestské smetisko. Výmera pôdy sťažovateľa, na ktorú sa vzťahuje zákon č. 64/1997 Z. z. predstavuje 2,5711 hektára. Výmera pôdy, ktorú sťažovateľ dostal ako náhradu bola menšia, nakoľko sa jednalo o ornú pôdu vyššej bonity a hodnoty. Vo vyjadrení sa ďalej uvádza, že v konaní o pozemkových úpravách sa pri určovaní ceny sťažovateľových pozemkov vychádzalo z ceny pozemkov v čase vzniku záhradkovej osady. Hodnota náhradných pozemkov bola stanovená podľa tej istej vyhlášky vzťahujúcej sa na cenu nehnuteľností zisťovanú na úradné účely.
34. V roku 2005 jeden zo zástupcov sťažujúceho sa spoločenstva predal parcelu nachádzajúcu sa v blízkosti záhradkovej osady Váh istej obchodnej spoločnosti za 380 Sk za m². Pred predajom znalec určil cenu pôdy na 288 Sk. Dňa 10. januára 2007 tá istá obchodná spoločnosť ponúkla sťažujúcemu sa spoločenstvu, že kúpi jeho iné pozemky v danej lokalite za 380 Sk za m².
35. V auguste 2005 znalec na žiadosť vlády určil cenu pozemkov v záhradkovej osade aj cenu pozemkov, ktoré boli poskytnuté ako náhrada sťažujúcemu sa spoločenstvu, a to k 1. októbru 2002. Znalec určil všeobecnú cenu pozemkov v záhradkovej osade na 1 166,40 Sk za m². Umiestnenie pozemkov v priemyselnej zóne podľa posudku výrazne zvýšilo ich cenu.
36. Ten istý znalec určil všeobecnú cenu náhradných pozemkov na 110,16 Sk za m². V posudku sa uvádzalo, že náhradné pozemky sa nachádzajú medzi diaľnicou a diaľničným privádzačom a že nad nimi je vedené elektrické vedenie vysokého napätia. Z toho vyplývajú viaceré obmedzenia, pokiaľ ide o užívanie pozemkov. V danej oblasti sa nepočíta s výstavbou.
37. Dňa 15. decembra 2006 iný znalec na žiadosť vlády určil cenu sťažovateľovej pôdy v roku 1982 na 257 100 Sk, resp. približne 10 Sk za m². Znalec určil cenu pôdy k 14. februáru 2003 na 7,71 milióna Sk, čo je približne 300 Sk za m². Investície záhradkárov (chatky, plot, studne, trvalé porasty, atď.) boli odhadom ocenené na 241 Sk za m² pôdy v roku 2003. Všeobecná cena pôdy vrátane investícií záhradkárov teda bola 541 Sk za m². Napokon znalec určil všeobecnú cenu ornej pôdy, ktorú sťažujúce sa spoločenstvo obdržalo ako náhradu, v roku 2003 na 95 Sk za m².
38. Dňa 21. decembra 2006 istá súkromná spoločnosť na žiadosť sťažovateľa určila cenu sťažovateľovej pôdy užívanej v rámci záhradkovej osady k 23. máju 2002 na 7,6 milióna Sk. Táto suma predstavuje približne 295 Sk za m². V dokumente datovanom 16. januára 2007 dotknutá spoločnosť na žiadosť sťažovateľa predložila pripomienky k vyššie uvedenému znaleckému posudku z 15. decembra 2006. Vyjadrila názor, že záver znalca pravdepodobne nezohľadňoval ceny na miestom trhu. Podobné pozemky ako tie, ktoré užívali záhradkári, vrátane investícií záhradkárov, sa najčastejšie predávali za 250 – 300 Sk za m², zatiaľ čo voľné pozemky mimo záhradkových osád sa v tejto lokalite predávali za 350 – 380 Sk za m². Užívanie pozemkov záhradkármi malo skôr negatívny dopad na ich všeobecnú cenu. Pôdu v danej lokalite bolo možné prenajať za minimálne 20 Sk za m² ročne, pričom jej všeobecná cena sa pohybovala od 280 do 300 Sk za m².
39. Vo vyjadrení zo 14. marca 2007, adresovanom zástupkyni vlády, Ústav súdneho inžinierstva v Žiline, po preskúmaní pripomienok predložených vyššie uvedenou súkromnou spoločnosťou, vyslovil názor, že znalec, ktorý predložil 15. decembra 2006 posudok, postupoval v súlade s príslušnými právnymi predpismi.
II. PRÍSLUŠNÉ VNÚTROŠTÁTNE PRÁVO A PRAX 
A. Zákon o vlastníctve pôdy z roku 1991 (zákon č. 229/1991 Zb.)
40. Zákon o vlastníctve pôdy z roku 1991 (zákon o úprave vlastníckych vzťahov k pôde a inému poľnohospodárskemu majetku) nadobudol účinnosť 24. júna 1991.
41. Ustanovenie § 19 ods. 1 uvádza, že účelom pozemkových úprav na určitom území je vytvorenie pôdne ucelených hospodárskych jednotiek podľa potrieb jednotlivých vlastníkov pôdy a s ich súhlasom a podľa celospoločenských požiadaviek na tvorbu krajiny, životného prostredia a na investičnú výstavbu. 	
42. Ustanovenie § 22 ods. 2 stanovuje, že ak medzi doterajším užívateľom a vlastníkom pozemku nedošlo k inej dohode, vznikne dňom účinnosti tohto zákona medzi nimi nájomný vzťah. 
43. Podľa § 22 ods. 3, v znení účinnom do 25. marca 1997, ak bola na pozemku zriadená záhradková osada, skončila sa výpovedná lehota nájmu dňom, kedy malo skončiť právo dočasného užívania pozemku. Nájomcovia mali právo na predĺženie nájmu o ďalších desať rokov, ak sa účastníci nedohodli inak. Výška nájomného a kúpna cena sa riadili bonitou pôdy a kultúrou pozemku v čase vzniku práva užívania. Nájomcovia mali po dobu nájmu predkupné právo k pozemku, ak sa ho vlastník rozhodol predať.
44. Ustanovenie § 22 ods. 5 (pozn. prekladateľa: v anglickom znení rozsudku sa zrejme nedopatrením uvádza ods. 4) oprávňovalo vlastníkov pozemkov, ktoré užívali záhradkári v záhradkovej osade, do troch rokov od účinnosti tohto zákona požiadať pozemkový fond o výmenu týchto pozemkov za iné pozemky vo vlastníctve štátu. Pozemky, ktoré boli dané v rámci výmeny,  sa mali poskytnúť v primeranej výmere a kvalite, ako boli pôvodné pozemky, a to pokiaľ možno v tom istom katastrálnom území.
B. Zákon o pozemkových úpravách z roku 1991 (zákon č. 330/91 Zb.)
45. Zákon o pozemkových úpravách z roku 1991 (zákon o pozemkových úpravách, usporiadaní pozemkového vlastníctva, pozemkových úradoch, pozemkovom fonde a o pozemkových spoločenstvách) nadobudol účinnosť 19. augusta 1991.
46. Ustanovenie § 1 uvádza, že obsahom pozemkových úprav je racionálne priestorové usporiadanie pozemkového vlastníctva v určitom území a ostatného nehnuteľného poľnohospodárskeho a lesného majetku s ním spojeného vykonávané vo verejnom záujme v súlade s požiadavkami a podmienkami ochrany životného prostredia a tvorby územného systému ekologickej stability, funkciami poľnohospodárskej krajiny a prevádzkovo-ekonomickými hľadiskami moderného poľnohospodárstva a lesného hospodárstva a podpory rozvoja vidieka.
47. Podľa § 2 ods. 1 písm. a) (pozn. prekladateľa: v anglickom znení rozsudku zrejme nedopatrením chýba uvedenie odseku), pozemkové úpravy sa vykonávajú, inter alia, najmä, ak je to potrebné na usporiadanie vlastníckych a užívacích pomerov a odstránenie prekážok ich výkonu vyvolaných historickým vývojom pred účinnosťou tohto zákona.
48. Ustanovenie § 29 ods. 1 upravuje možnosť prechodu pozemkov v záhradkových osadách do vlastníctva užívateľov s tým, že doterajším vlastníkom týchto pozemkov vzniká nárok na vyrovnanie.
C. Zákon č. 64/1997 Z. z.
49. Zákon č. 64/1997 Z. z. o užívaní pozemkov v zriadených záhradkových osadách a vyporiadaní vlastníctva k nim upravuje užívanie pozemkov v zriadených záhradkových osadách a postup pri vyporiadaní vlastníctva k týmto pozemkom. Vyhlásený bol 11. marca 1997 a účinnosť nadobudol 26. marca 1997. Zrušil ustanovenie § 22 ods. 3 zákona o vlastníctve pôdy z roku 1991.
50. V dôvodovej správe k zákonu z 10. decembra 1996, ktorá bola predložená parlamentu spolu s návrhom zákona sa uvádza, že v tom čase bolo v rámci záhradkových osád využívaných asi 5 700 ha pôdy (približne 0,22 % výmery poľnohospodárskej pôdy v Slovenskej republike), ktorú obhospodarovalo 100 000 záhradkárov v 987 záhradkových osadách. Záhradkárstvo poskytovalo čiastočné samozásobenie zeleninou a ovocím, ale tiež relaxáciu prácou najmenej 700 tisíc obyvateľom miest v Slovenskej republike.
51. Podľa dôvodovej správy existoval verejný záujem na pozemkových úpravách v Slovenskej republike. V tomto ohľade bol prevod vlastníckeho práva k pozemkom v záhradkových osadách na súčasných nájomcov vo verejnom záujme i z toho dôvodu, že mal prispieť k posilneniu právnej istoty, a to nielen záhradkárov, ale aj samotných vlastníkov.
52. Nájomcovia mali získať vlastnícke právo k pozemkom, ktoré užívali, čím by sa zabezpečilo, že nebudú spochybnené výsledky ich dlhoročnej práce a investície, ktorými zhodnotili pozemky. Čo sa týka vlastníkov, tí by pravdepodobne naďalej prenechávali právo užívať ich majetok záhradkárom, a to obmedzene na určitý čas, pričom pridelenie im vhodných parciel tento problém vyrieši. V dôvodovej správe bol vyjadrený názor, že náhrada v závislosti od výmery a kvality pozemku v čase, kedy vlastník stratil možnosť užívať pozemok, je primeraná. Peňažná náhrada mala byť poskytnutá iba vo výnimočných prípadoch, a to vtedy, keď o ňu vlastník požiada, alebo keď odmietne náhradu in natura.
53. Podľa § 1 ods. 1, predmetom zákona bola (i) úprava užívania pozemkov v zriadených záhradkových osadách a (ii) úprava postupu v konaní o pozemkových úpravách podľa osobitného predpisu (tu bol odkaz na § 29 ods. 1 zákona o pozemkových úpravách z roku 1991) na účely vyporiadania vlastníctva k pozemkom v zriadených záhradkových osadách.
54. Ustanovenie § 3 ods. 1 zákona č. 64/1997 Z. z. stanovuje, že ak medzi vlastníkom a užívateľom nebola uzavretá nájomná zmluva podľa osobitného predpisu, vznikne medzi nimi dňom nadobudnutia účinnosti tohto zákona nájomný vzťah.
55. Ustanovenie § 3  ods. 2 vypočítava podmienky, za ktorých vlastník môže vypovedať nájomný vzťah. Takáto výpoveď nájmu je obmedzená na prípady, ak nájomca (i) neužíva pozemok so starostlivosťou riadneho hospodára, (ii) zriadil na pozemku stavbu bez stavebného povolenia alebo ohlásenia, (iii) uzavrel bez súhlasu vlastníka pozemku k pozemku podnájomnú zmluvu alebo ho bez jeho súhlasu iným spôsobom zveril tretej osobe, (iv) nezaplatil napriek písomnému upozorneniu splatné nájomné za bežný rok do 30. augusta nasledujúceho roku. Ak vlastník vypovie nájomný vzťah, je povinný nájomcovi poskytnúť náhradu za stavby a trvalé porasty, ako aj za podiel na zariadeniach vybudovaných na spoločných pozemkoch (§ 3 ods. 3).
56. Podľa § 4 ods. 1, výška ročného nájomného za užívanie pozemkov v záhradkových osadách je 10 % z ceny pozemkov zistenej podľa § 15 ods. 5 až 7 vyhlášky ministerstva financií č. 465/91 Zb., najmenej však 0,30 Sk za m². Toto ustanovenie sa netýka výšky nájomného, na ktorom sa vlastníci a nájomcovia dohodli už skôr podľa osobitného zákona.
57. Hlavným účelom zákona č. 64/1997 Z. z. je umožniť prevod vlastníctva k pozemkom na nájomcov v záhradkových osadách, v ktorých nadpolovičná väčšina nájomcov (pod podmienkou, že užíva nadpolovičnú väčšinu výmery pôdy v záhradkovej osade) o to požiada a kde vlastníci odmietli k týmto pozemkom uzavrieť kúpnu zmluvu s návrhom ceny najmenej vo výške náhrady uvedenej v § 11. V týchto prípadoch sa začne konanie, v priebehu ktorého sa pripravia úvodné podklady k pôde. Úvodné podklady možno napadnúť do 30 dní od ich zverejnenia. Hneď ako konanie začne, príslušný okresný úrad vyzve Slovenský pozemkový fond, aby určil náhradné pozemky vo vlastníctve štátu, ktoré môžu byť ponúknuté ako náhrada vlastníkom pozemkov nachádzajúcich sa v záhradkových osadách (§§ 7 a 8).
58. Ustanovenie § 10 ods. 1 uvádza, že pred vyhotovením projektu pozemkových úprav príslušný okresný úrad vyzve vlastníkov, aby sa v lehote 60 dní vyjadrili, či žiadajú pridelenie náhradných pozemkov vo výmere a kvalite zodpovedajúcej ich pôvodným pozemkom alebo poskytnutie peňažnej náhrady za ich pozemky. Ak sa záhradková osada nachádza v zastavanom území obce, môže vlastník žiadať náhradný pozemok v zastavanom území obce. Ak sa vlastníci nevyjadria k spôsobu náhrady do 60 dní, bude im za ich pozemky poskytnutá náhrada v peniazoch (§ 10 ods. 3).
59. Ustanovenie § 11 upravuje peňažnú náhradu za pozemky nachádzajúce sa v záhradkových osadách. Tá je určovaná bonitou pôdy a kultúrou pozemku v čase vzniku práva užívania. Ustanovenie § 11 ďalej upravuje zvýšenie alebo zníženie náhrady v závislosti od lokality, v ktorej sa pozemok nachádza a od možných obmedzení pri užívaní pozemku.
60. Projekt pozemkových úprav obsahuje, inter alia, rekapituláciu konania, zoznam jednotlivých užívateľov s uvedením pozemkov, ktoré obhospodarujú a s určením ich hodnoty, zoznam vlastníkov, ktorí žiadajú náhradu v peniazoch s uvedením výšky náhrady a návrh umiestnenia náhradných pozemkov, ktoré budú dané doterajším vlastníkom (rozdeľovací plán) (§ 12).
61. Podľa § 13, okresný úrad vyvesí návrh projektu pozemkových úprav podľa tohto zákona a oboznámi s ním dotknuté osoby. Ak nie sú podané žiadne námietky, okresný úrad projekt schváli. Ak dotknuté osoby predložia námietky, ktorým okresný úrad nevyhovie, tieto preskúma príslušný krajský úrad. Rozhodnutie o schválení projektu pozemkových úprav podľa zákona môže byť preskúmané súdom.
62. Ustanovenia §§ 15 – 17 upravujú vykonanie schváleného projektu pozemkových úprav. Podľa § 17 ods. 2, pri zápise vlastníckeho práva k pozemkom v zriadenej záhradkovej osade katastrálny úrad zapíše do katastra nehnuteľností aj povinnosť užívateľa zachovať doterajší spôsob využitia pozemku v zriadenej záhradkovej osade do času, kým sa nerozhodne o jeho inom využití.
63. Ustanovenie § 17 ods. 3 uvádzalo, že ak nájomca pozemku nezaplatí určenú sumu, vlastníctvo k pozemku prejde na Slovenský pozemkový fond. Ten ho nemôže ďalej užívať, ale ho prenajíma osobe, ktorou bol užívaný. Toto ustanovenie bolo zrušené po tom, čo ústavný súd vyslovil, že nie je v súlade s ústavou.
D. Vyhláška ministerstva financií č. 465/1991 Zb.
64. Vyhláška ministerstva financií č. 465/1991 Zb. z 25. októbra 1991 v znení zmien a doplnkov upravovala zisťovanie ceny stavieb a pozemkov a dojednávanie nájomného za užívanie pozemkov. Týkala sa ceny majetku určenej na úradné účely. Dňa 1. januára 2004 bola zrušená a nahradená právnou úpravou, podľa ktorej sa určuje všeobecná cena nehnuteľností.
65. Ustanovenie § 15 ods. 5 až 7 stanovovalo, že cena pozemku zapísaného v evidencii nehnuteľností ako orná pôda, ovocný sad, vinica alebo chmeľnica, lúka a pasienok sa zistí podľa sadzieb uvedených v prílohe č. 8. V prípade lúk a pasienkov je cena 75 % z ceny zistenej podľa sadzieb uvedených v prílohe č. 8. Príloha uvádzala ceny na m², a to od 12,10 Sk do 0,50 Sk v závislosti od bonity pôdy a kvality pozemku.
E. Zákon o dani z nehnuteľností z roku 1992 (zákon č. 317/1992 Zb.)
66. Podľa § 2 ods. 1, daňovníkom dane z pozemkov je vlastník pozemku, ktorý je zapísaný v katastri nehnuteľností. Ak vlastník pozemku prenechal pozemky do nájmu fyzickým osobám alebo právnickým osobám, je daňovníkom nájomca, ak nájomný vzťah trvá alebo má trvať najmenej päť rokov a je evidovaný v katastri ako nájomca.
F. Prax ústavného súdu
1. Nález sp. zn. PL. ÚS 17/00
67. Tridsaťpäť poslancov parlamentu a generálny prokurátor podali ústavnému súdu návrh na konanie, tvrdiac, že viacero ustanovení zákona č. 64/1997 Z. z. je v rozpore s ústavou a článkom 1 Protokolu č. 1. Poslanci sa odvolávali predovšetkým na judikatúru Súdu (James a ďalší v. Spojené kráľovstvo, rozsudok z 21. februára 1986, Séria A č. 98, ods. 54, a Sporrong a Lönnroth v. Švédsko, rozsudok z 23. septembra 1982, Séria A č. 52, ods. 69 a 73) a argumentovali, že neexistuje skutočný verejný záujem na zásahu do práv vlastníkov pôdy a že náhrada, ktorú majú vlastníci pôdy získať podľa príslušných ustanovení zákona č. 64/1997 Z. z. nie je primeraná.
68. Oba návrhy boli preskúmané spoločne na zasadnutí pléna ústavného súdu.
69. Dňa 30. mája 2001 ústavný súd rozhodol, že § 17 ods. 3 zákona č. 64/1997 Z. z. je v rozpore, inter alia, s ústavnou ochranou vlastníckeho práva. Zvyšným častiam návrhov nevyhovel.
70. Ústavný súd poznamenal, že úprava vzťahov k pozemkom nachádzajúcim sa v záhradkových osadách sa týka predovšetkým, tak ako v prípade reštitučného práva, nápravy alebo zmiernenia chýb, ktoré nastali v minulosti, kedy neboli rešpektované princípy právneho štátu. Zákonodarca mal určitú mieru voľnej úvahy pri rozhodovaní o základných sporných otázkach za predpokladu, že boli rešpektované ústavné garancie.
71. Čo sa týka zákonom zriadeného nájmu pôdy záhradkárom podľa § 3 zákona č. 64/1997 Z. z., ústavný súd skonštatoval, že išlo len o dočasné opatrenie do prevodu vlastníckeho práva na záhradkárov v súlade s ustanoveniami tohto zákona. Nájomný vzťah mal za cieľ poskytnúť užívateľom právnu istotu a zabezpečiť optimálne využitie dotknutého územia so zreteľom na požiadavky krajiny a životného prostredia. Ako taký bol vo verejnom záujme. Toto opatrenie bolo časovo limitované a nebolo neprimerané, nakoľko vypĺňalo medzeru, ktorá nastala v dôsledku zrušenia ustanovenia § 22 ods. 3 zákona o vlastníctve pôdy z roku 1991. Parlament tým, že zaviazal vlastníkov prenajímať pôdu záhradkárom, neprekročil svoju mieru voľnej úvahy a vytvoril spravodlivú rovnováhu medzi všeobecným záujmom a ochranou individuálnych práv. Ustanovenie § 3 preto nebolo v rozpore s článkom 1 Protokolu č. 1 alebo s jeho ústavnými ekvivalentmi.
72. Čo sa týka argumentu, že nájomné platené podľa § 4 zákona č. 64/1997 Z. z. je neprimerane nízke, ústavný súd mal za to, že článok 1 Protokolu č. 1 neukladá zmluvným stranám Dohovoru osobitné záväzky, pokiaľ ide o náhradu za užívanie majetku vo všeobecnom záujme. Nezistil náznaky, že by príslušné ustanovenie bolo protiústavné.
73. Navrhovatelia tiež argumentovali, že prevod vlastníckeho práva k pozemkom na záhradkárov podľa §§ 7 a nasl. zákona č. 64/1997 Z. z. nie je vo všeobecnom záujme, nakoľko obmedzuje práva vlastníkov v prospech inej skupiny jednotlivcov bez akéhokoľvek relevantného odôvodnenia.
74. Ústavný súd mal za to, že na prevod vlastníckeho práva v danej veci je treba nazerať v širšom kontexte pozemkových úprav, ktorých cieľ je stanovený v § 19 zákona o vlastníctve pôdy z roku 1991 a v § 2 písm. a) zákona o pozemkových úpravách z roku 1991. Pozemkové úpravy sledujú zámer vytvorenia pôdne ucelených hospodárskych jednotiek podľa potrieb jednotlivých vlastníkov a s ich súhlasom a podľa celospoločenských požiadaviek na tvorbu krajiny, životného prostredia a na investičnú výstavbu. Pozemkové úpravy sa vykonávajú aj so zreteľom na usporiadanie vlastníckych a užívacích pomerov a odstránenie prekážok ich výkonu vyvolaných historickým vývojom. Ustanovenia §§ 7 a nasl. zákona č. 64/1997 Z. z. v žiadnom prípade nepôsobia v rámci pozemkových úprav mimo verejný záujem.
75. Navrhovatelia ďalej namietali, že náhrada za pozemky v záhradkových osadách podľa § 11 zákona č. 64/1997 Z. z. je neprimeraná, a to z dôvodu, že je podstatne nižšia ako trhová cena týchto pozemkov.
76. Ústavný súd poznamenal, že vlastníci majú na výber medzi inými pozemkami a peňažnou náhradou. Záhradkári nemôžu byť braní na zodpovednosť a nemali by byť trestaní za skutočnosť, že vlastníci boli zbavení možnosti užívať svoje vlastníctvo v režime nedbajúcom na demokratické princípy. Navyše, užívatelia kultiváciou pôdy podstatne zvýšili jej hodnotu. Ústavný súd preto akceptoval ako spravodlivé ustanovenie, podľa ktorého mala náhrada pre vlastníkov vychádzať z hodnoty majetku v okamihu, keď ho záhradkári začali užívať. Náhrada podľa zákona č. 64/1997 Z. z. bola preto primeraná a zlučiteľná s požiadavkami článku 1 Protokolu č. 1.
77. Nakoniec ústavný súd skonštatoval, že § 17 ods. 3 zákona č. 64/1997 Z. z. nie je v súlade s ústavou, nakoľko neexistuje odôvodniteľný verejný záujem na prevode pozemku do vlastníctva štátu v prípade, ak užívateľ za neho nezaplatí určenú cenu.
78. V odlišnom stanovisku traja sudcovia vyjadrili názor, že zákonom zriadený nájom podľa § 3 zákona č. 64/1997 Z. z. je protiústavný, pretože náhrada platená podľa § 11 na základe hodnoty majetku v čase, kedy záhradkári nadobudli právo užívať pozemky, je neprimeraná.
79. V nesúhlasnom stanovisku sudcovia vyjadrili názor, že účastníci konania podľa zákona č. 64/1997 Z. z. boli v nerovnakom postavení. Predovšetkým, príslušný zákon neumožňoval správnym orgánom alebo súdom preskúmavajúcim ich rozhodnutia, aby porovnali záujmy zainteresovaných osôb, posúdili, či je prevod vlastníckeho práva za osobitných okolností prípadu ospravedlniteľný a preskúmali, či je náhrada poskytnutá vlastníkovi primeraná.
2. Ďalšia relevantná prax
80. V súlade so svojou ustálenou praxou ústavný súd nemá právomoc preskúmavať návrhy podané fyzickými alebo právnickými osobami, ak rozhodnutie o spornej otázke zahŕňa predbežnú otázku týkajúcu sa súladu právnych predpisov (pozri napríklad I. ÚS 96/93, uznesenie zo 16. novembra 1993, II. ÚS 806/00, uznesenie zo 16. novembra 2000, II. ÚS 19/2001, uznesenie z 22. marca 2001, alebo IV. ÚS 11/04, uznesenie z 22. januára 2004). Návrh na takéto konanie môžu podať iba osoby uvedené v článku 130 ods. 1 ústavy, medzi ktorými je, inter alia, jedna pätina poslancov parlamentu a generálny prokurátor.
PRÁVO
I. PREDBEŽNÁ NÁMIETKA VLÁDY
A. Vyčerpanie vnútroštátnych prostriedkov nápravy
81. Vláda namietala, rovnako ako v štádiu prijateľnosti, že sťažovateľ mal možnosť vzniesť námietku proti projektu pozemkových úprav a argumentovať, že hodnota pozemkov, ktoré mal získať ako náhradu, je neprimerane nízka. Pokiaľ by správne orgány námietku zamietli, sťažovateľ sa mohol domáhať súdneho preskúmania ich rozhodnutí. Podobne mohol sťažovateľ napadnúť pred súdom rozhodnutie správneho orgánu z 11. februára 2002 o schválení projektu pozemkových úprav. Nakoniec sa sťažovateľ mohol domáhať nápravy v tomto ohľade pred ústavným súdom prostredníctvom sťažnosti podľa článku 127 ústavy. Nemožno vylúčiť, že tak všeobecné súdy, ako aj ústavný súd mohli dospieť k záveru, že vzhľadom na nárast ceny pozemkov v dôsledku plánov vybudovať v danej oblasti priemyselnú zónu došlo uplatnením zákona č. 64/1997 Z. z. v tomto prípade k porušeniu sťažovateľových základných práv.
82. Napokon vláda upriamila pozornosť Súdu na fakt, že osoby, ktoré iniciovali konanie vedúce k nálezu ústavného súdu z 30. mája 2001, nenamietali, že § 10 zákona č. 64/1997 Z. z. je v rozpore s ústavou. Ústavný súd preto neposudzoval súlad tohto ustanovenia s ústavou.
83. Sťažujúce sa spoločenstvo trvalo na tom, že nemohlo dosiahnuť nápravu prostredníctvom tých prostriedkov nápravy, na ktoré sa odvolávala vláda. Všeobecný súd mohol rozhodnúť iba o tom, či správne orgány správne aplikovali právo, konkrétne zákon č. 64/1997 Z. z. Nemohol však rozhodnúť o otázke, na ktorú sa sťažujúce spoločenstvo sťažovalo pred Súdom, a to či boli účinky aplikácie príslušného zákona zlučiteľné s jeho právami podľa článku 1 Protokolu č. 1. S odvolaním sa na prax ústavného súdu sťažujúce sa spoločenstvo tvrdilo, že fyzické a právnické osoby nemajú legitimáciu na podanie návrhu ústavnému súdu na začatie konania, v ktorom by tento ako predbežnú otázku posúdil súlad zákona s ústavou.
84. Sťažovateľ ďalej argumentoval, že namietané porušenie článku 1 Protokolu č. 1 vyplývalo priamo z ustanovení zákona č. 64/1997 Z. z. Predovšetkým, údajná ujma bola spôsobná skutočnosťou, že náhrada za pozemky členov sťažovateľa bola určená v súlade s ustanoveniami zákona.
85. Vo svojom rozhodnutí o prijateľnosti sťažnosti Súd zaujal nasledovný postoj, pokiaľ išlo o námietku vlády:
„Súd podotýka, že sťažujúce sa spoločenstvo netvrdilo, že vnútroštátne orgány nesprávne aplikovali príslušné právne normy. Pripúšťa, že sťažujúce sa spoločenstvo nemalo k dispozícii priamo dostupný prostriedok nápravy, ktorý by mu umožňoval dosiahnuť rozhodnutie o tom, či sú účinky aplikácie tohto zákona v rozpore s jeho právami podľa článku 1 Protokolu č. 1 alebo nie. Navyše, argumenty predložené ... [sťažujúcim sa spoločenstvom] boli uplatnené pred ústavným súdom v rámci iného konania, pričom ústavný súd vo svojom náleze sp. zn. PL. ÚS 17/00 rozhodol, že príslušné ustanovenia zákona č. 64/1997 Z. z. neodporujú právu vlastníkov pôdy na pokojné užívanie majetku. Za týchto okolností musí byť námietka vlády, týkajúca sa nevyčerpania vnútroštátnych prostriedkov nápravy zamietnutá.“
86. Na základe dostupných dokumentov Súd nenachádza žiaden dôvod na to, aby v tomto štádiu konania dospel k inému záveru. Predovšetkým nebolo s dostatočným stupňom určitosti preukázané, že by všeobecné súdy pri prieskume príslušných správnych rozhodnutí pravdepodobne preskúmali aj iné otázky ako iba správnu aplikáciu príslušných právnych noriem, ktorú sťažujúce sa spoločenstvo nespochybňuje (pozri vyššie tiež odsek 79).
87. Súd ďalej podotýka, že 30. mája 2001 ústavný súd na zasadnutí v pléne konštatoval, že zákon č. 64/1997 Z. z. nevyvoláva účinky, ktoré by boli v rozpore s ústavnou ochranou vlastníckych práv vlastníkov pozemkov. Pri tom za zaoberal aspektmi, ktoré sú relevantné pre rozhodnutie o prejednávanej sťažnosti. Skutočnosť, že § 10 zákona č. 64/1997 Z. z. nebol medzi ustanoveniami, ktoré boli osobitne napadnuté subjektmi, ktoré podali návrh na začatie konania pred ústavným súdom, nemôže túto situáciu ovplyvniť.
88. Súd nie je presvedčený, že by ústavný súd alebo všeobecné súdy v konaní, ktoré by sťažovateľ následne bol mohol iniciovať, pravdepodobne dospeli k inému záveru vo vzťahu k týmto otázkam. Čo je dôležitejšie, Súd považuje za relevantný sťažovateľov argument, že ústavný súd v súlade so svojou ustálenou praxou pravidelne odmieta preskúmavať individuálne sťažnosti, v rámci ktorých je potrebné ako predbežnú otázku posúdiť súlad zákona s ústavou.
89. Táto námietka preto musí byť zamietnutá.
B. Dodržanie šesťmesačnej lehoty
90. Vláda ďalej namietala, že v rozsahu, v akom údajné porušenie sťažovateľových práv vyplývalo priamo z príslušných ustanovení zákona č. 64/1997 Z. z., by sťažnosť mala byť zamietnutá ako podaná po uplynutí lehoty šiestich mesiacov, stanovenej v článku 35 ods. 1 Dohovoru. Podľa jej názoru začala táto lehota plynúť v momente, kedy zákon č. 64/1997 Z. z. 26. marca 1997 nadobudol účinnosť.
91. Sťažovateľ nesúhlasil.
92. Súd podotýka, že správne orgány rozhodli o vykonaní predmetného projektu pozemkových úprav 4. júna 2002 a 6. augusta 2002. Následne záhradkári zaplatili kúpnu cenu a sťažujúce sa spoločenstvo dostalo ako náhradu pozemky. Okresný súd (pozn. prekladateľa: správne by malo byť uvedené „okresný úrad“) formálne schválil spôsob, ktorým bol uskutočnený prevod vlastníckeho práva rozhodnutím z 2. decembra 2002, ktoré nadobudlo právoplatnosť 14. februára 2003. V tento deň sa teda sťažujúce sa spoločenstvo definitívne dozvedelo o negatívnych účinkoch aplikácie §§ 7 a nasl. zákona č.  64/1997 Z. z. na svoj prípad. Keďže sťažnosť bola podaná 7. septembra 2001, táto jej časť nemôže byť zamietnutá ako podaná po uplynutí šesťmesačnej lehoty (pozri Danov v. Bulharsko, č. 56796/00, ods. 56, 26. október 2006, a Myroshnychenko v. Ukrajina (rozh.), č. 10250/04, 3. apríl 2007, s ďalšími odkazmi).
93. Zákonom zriadený nájom pôdy sťažovateľa vznikol ex lege na základe § 3 ods. 1 zákona č. 64/1997 Z. z. Trval do prevodu vlastníckeho práva k pozemkom na záhradkárov 14. februára 2003. Sťažovateľova námietka týkajúca sa zákonom zriadeného nájmu jeho pôdy sa týka pokračujúcej situácie. V súlade s tým lehota šiestich mesiacov, stanovená v článku 35 ods. 1 Dohovoru, nemohla začať plynúť pred ukončením nájmu (pozri Danov, citovaný vyššie, ods. 57, a a contrario Kopecký v. Slovenská republika [GC], č. 44912/98, ods. 35, ECHR 2004‑IX). Keďže sťažnosť bola podaná pred skončením nájmu, ani táto jej časť nemôže byť vyhlásená za neprijateľnú z dôvodu, že bola podaná oneskorene.
94. Z uvedeného vyplýva, že námietka vlády musí byť zamietnutá.
II. NAMIETANÉ PORUŠENIE ČLÁNKU 1 PROTOKOLU Č. 1
95. Sťažovateľ namietal, že zákonom zriadený nájom pozemkov jeho členov a následný prevod pozemkov do vlastníctva nájomcov boli v rozpore s článkom 1 Protokolu č. 1, ktorý znie takto:
„Každá fyzická alebo právnická osoba má právo pokojne užívať svoj majetok. Nikoho nemožno zbaviť jeho majetku s výnimkou verejného záujmu a za podmienok,   ktoré ustanovuje zákon a všeobecné zásady medzinárodného práva.
Predchádzajúce ustanovenie nebráni právu štátov prijímať zákony, ktoré považujú za nevyhnutné, aby upravili užívanie majetku v súlade so všeobecným záujmom a zabezpečili platenie daní a iných poplatkov alebo pokút.“
A. Pokiaľ ide o prevod vlastníctva k pozemkom
1. Argumenty strán
a) Sťažujúce sa spoločenstvo
96. Sťažovateľ namietal, že prevod vlastníctva, na ktorý sa sťažuje, predstavoval pozbavenie majetku v zmysle druhej vety článku 1 Protokolu č. 1. Zásah nebol nevyhnutne uskutočnený vo verejnom záujme a na sťažovateľa bolo uvalené neprimerané individuálne bremeno.
97. Dôvody na prevod vlastníctva k pôde sťažovateľa, tak ako boli uvedené v dôvodovej správe k zákonu č. 64/1997 Z. z., neboli podľa názoru sťažovateľa relevantné. Predovšetkým, argument, že prevod by mal posilniť právnu istotu vlastníkov pôdy bol nepatričný na odôvodnenie zásahu.
98. Osoby, ktoré individuálne záhradkárčili v záhradkových osadách predstavovali 1,85 % obyvateľstva Slovenska, pričom takto obhospodarovali 0,22 % obrábanej poľnohospodárskej pôdy v Slovenskej republike. Tieto čísla naznačujú, že význam individuálneho záhradkárčenia nebol z hľadiska obhospodarovania pôdy a produkcie ovocia a zeleniny podstatný. Akokoľvek, záhradkári, vrátane tých, ktorí nadobudli sťažovateľove pozemky, neboli osobami v núdzi a na to, aby si zaistili svoju obživu, neboli závislí od obrábania pôdy v záhradkových osadách. Vlastníci pozemkov by pravdepodobne využívali pozemky na rovnaký účel, ak by sa im po uplynutí doby nájmu podarilo obnoviť dispozičné právo k nim tak, ako legitímne očakávali.
99. Náhrada poskytnutá sťažovateľovi bola neprimerane nízka. Vychádzala z ceny pozemkov v čase, kedy bola v roku 1982 zriadená záhradková osada. Táto cena bola v súlade s vyhláškou určená na 9 Sk za m², bez ohľadu na skutočnú trhovú cenu, ktorá bola v čase uskutočnenia zásahu okolo 290 Sk za m². V čase, kedy bola zriadená záhradková osada a v čase uskutočnenia zásahu boli úplne odlišné politické a ekonomické podmienky. Bolo preto neprimerané pri rozhodovaní o náhrade vychádzať z ceny sťažovateľových pozemkov v roku 1982. Do úvahy sa pritom vôbec nebrala ani inflácia.
100. Pozemky v záhradkovej osade sa stali vďaka svojej polohe v aglomerácii mesta Trenčín a výstavbe priemyselného parku v ich blízkosti investičnou majetkovou hodnotou s výrazným rozvojovým potenciálom. Ich cena bude pravdepodobne stúpať. Nie je vylúčené, že pozemky budú možno vykupované za účelom rozšírenia priemyselného parku.
101. Čo sa týka pozemkov, ktoré sťažujúce sa spoločenstvo dostalo ako náhradu, išlo o poľnohospodársku pôdu nachádzajúcu sa v blízkosti diaľnice. Ich užívanie podlieha viacerým obmedzeniam a nemajú rozvojový potenciál porovnateľný s tým, ktorý majú sťažovateľove pozemky v záhradkovej osade.
102. Napokon sťažovateľ spochybnil závery, ku ktorým dospeli znalci, ktorí na žiadosť vlády predložili vyššie uvedené posudky. Zhodnotenie nárastu hodnoty majetku, ktorý bol pričítateľný záhradkárom bolo nepodložené a premrštené, najmä pokiaľ ide o majetok záhradkárov, ako chatky alebo zavlažovací systém. Ako odpoveď na výhradu vlády sťažovateľ argumentoval, že traja znalci zamestnaní v spoločnosti, ktorá na jeho žiadosť predložila ocenenie pozemkov, mali požadovanú kvalifikáciu.
 b) Vláda
103. Vláda argumentovala, že prevod vlastníckeho práva k pozemkom sťažovateľa bol uskutočnený v rámci pozemkových úprav, ktorých všeobecným účelom je, v súlade s §§ 1 a 2 zákona o pozemkových úpravách z roku 1991, racionálne priestorové usporiadanie pozemkového vlastníctva v súlade s požiadavkami ochrany životného prostredia a tvorby územného systému ekologickej stability. Vykonávajú sa, ak je to potrebné na usporiadanie vlastníckych a užívacích pomerov a odstránenie prekážok ich výkonu vyvolaných historickým vývojom.
104. Prijatím zákona č. 64/1997 Z. z. vo vyššie uvedenom kontexte zákonodarca sledoval zámer zosúladiť vlastníctvo k pozemkom v záhradkových osadách s vlastníctvom k majetku, ktorý bol na nich postavený alebo na nich rástol. Sporný prevod bol vo verejnom záujme, keďže mal za cieľ ukončiť neistotu dotknutých osôb. Podporoval teda právnu istotu a zabezpečoval optimálne využitie pozemkov v súlade s požiadavkami na tvorbu krajiny a ochranu životného prostredia. Uprednostňovala sa vzájomná dohoda medzi vlastníkmi a nájomcami o budúcom vlastníctve pozemkov. Zákon č. 64/1997 Z. z. predpokladal povinný prevod vlastníckeho práva na nájomcov, za podmienok v ňom uvedených, iba v prípade, ak medzi zainteresovanými osobami nedošlo k dohode.
105. Zákonodarca pripustil, aby v konaní podľa zákona č. 64/1997 Z. z. práva jednotlivých záhradkárov prevážili nad právami vlastníkov, keďže záhradkári obrábali pôdu, ktorá bola pôvodne devastovaná. Konkrétne v prejednávanom prípade pozemky pôvodne slúžili pre potreby mestského smetiska a záhradkári ich rekultivovali na vlastné náklady. Záhradkári si vytvorili vzťah k pôde, kým vlastníci ju po mnoho rokov de facto nemohli užívať.
106. Cena pôdy na účely konania podľa zákona č. 64/1997 Z. z. bola určená vzhľadom na deň, kedy bola táto daná do dispozície jednotlivým záhradkárom. To bolo odôvodnené tým, že záhradkári kultiváciou pôdy,  vysadením trvalých porastov a vybudovaním chatiek a rôzneho súvisiaceho vybavenia zvýšili kvalitu pozemkov.
107. Pokiaľ ide o náhradu poskytnutú sťažovateľovi, súčasná trhová cena pozemkov je pre jej určenie irelevantná. Vlastníci stratili možnosť užívať pozemky pred mnohými rokmi, keď bola ich cena podstatne nižšia. Tento zásah nemožno pripísať na ťarchu záhradkárom a bolo by neprimerané žiadať od nich, aby v tomto ohľade odškodnili vlastníkov.
108. Je pravdou, že umiestnenie pozemkov, ktoré sťažovateľ dostal ako náhradu, v ochrannom pásme a fakt, že sa v danej oblasti neuvažuje nad výstavbou má negatívny dopad na ich trhovú cenu. To by však nemalo byť brané do úvahy, pretože ide o faktory, na ktoré dotknuté osoby nemali vplyv.
109. Vo vzťahu k primeranosti zásahu vláda tiež argumentovala, odvolávajúc sa na vyššie uvedené znalecké posudky, že trhová cena sťažovateľových pozemkov v čase ich prevodu do vlastníctva záhradkárov bola okolo 290 – 300 Sk za m². Znalec ocenil investície záhradkárov, ako sú chatky, studne, trvalé porasty a iné vybavenie na 241 Sk na m², čo bola takmer rovnaká suma, ako bola trhová cena samotných pozemkov. Ak by mali vlastníci opäť nadobudnúť dispozičné právo k pozemkom a poskytnúť záhradkárom náhradu za ich majetok vo výške jeho trhovej ceny, ich čistý zisk by predstavoval rozdiel medzi trhovou cenou pozemkov a náhradou zaplatenou záhradkárom, čo je približne 49 – 58 Sk na m². Znaleckými posudkami predloženými v auguste 2005 a 15. decembra 2006 bola však trhová cena pozemkov, ktoré sťažovateľ dostal ako náhradu, stanovená na 110 a 95 Sk. Skutočná cena pozemkov, ktoré sťažovateľ dostal ako náhradu teda predstavovala dvojnásobok čistého zisku, ktorý by bol sťažovateľ pravdepodobne utŕžil, ak by bol svoje pôvodné pozemky predal za ich trhovú cenu po tom, čo by bol nahradil záhradkárom ich investície.
110. Pri posudzovaní rôznych znaleckých posudkov predložených v tomto prípade je potrebné brať do úvahy skutočnosť, že pri nich boli použité rôzne koeficienty. Znalec, ktorý v auguste 2005 ocenil pozemky 1 166,40 Sk za m² totiž vzal do úvahy výstavbu priemyselného parku na pozemkoch v záhradkovej osade. Takýto zámer síce existoval, avšak v tomto ohľade ešte nebolo prijaté žiadne formálne rozhodnutie. Vláda uviedla, že tento vlastný názor znalca preto nemožno zohľadňovať.
111. Vláda usudzovala, že náhrada, ktorú sťažovateľ získal, nebola za daných okolností neprimerane nízka.
2. Hodnotenie Súdu
a) Relevantné princípy
112. Článok 1 Protokolu č. 1 vyžaduje, aby pozbavenie majetku na účely jeho druhej vety spĺňalo princíp zákonnosti, aby bolo uskutočnené vo verejnom záujme a sledovalo legitímny cieľ, a to prostriedkami rozumne primeranými cieľu, ktorého realizácia sa sleduje (pozri napríklad Jahn a ďalší v. Nemecko [GC], č. 46720/99, 72203/01 a 72552/01, ods. 81-94, ECHR 2005).
113. Výraz „verejný záujem“ je nevyhnutne extenzívny. Predovšetkým, rozhodnutie prijať právnu úpravu, ktorou sa vyvlastňuje majetok bude obyčajne zahŕňať posúdenie politických, ekonomických a sociálnych otázok. Súd pokladá za prirodzené, že miera voľnej úvahy, ktorú požíva zákonodarný orgán pri zavádzaní sociálnych a hospodárskych opatrení, bude široká a bude rešpektovať názor zákonodarného orgánu o tom, čo je „vo verejnom záujme“, pokiaľ tento názor nebude zjavne bez rozumného odôvodnenia. Tento princíp sa nevyhnutne uplatňuje, a možno v ešte väčšom rozsahu, v prípade zmien politického systému v krajine (pozri Zvolský a Zvolská v. Česká republika, č. 46129/99, ods. 67, ECHR 2002‑IX, s ďalšími odkazmi). Odňatie majetku vykonané z dôvodov legitímnej sociálnej, hospodárskej alebo inej politiky môže byť „vo verejnom záujme“ aj vtedy, ak odňatý majetok bezprostredne neužíva alebo nemá z neho úžitok celá spoločnosť (pozri James a ďalší v. Spojené kráľovstvo, rozsudok z 21. februára 1986, Séria A č. 98, ods. 45).
114. Medzi požiadavkami verejného alebo všeobecného záujmu spoločnosti a požiadavkami ochrany základných práv jednotlivca musí byť dosiahnutá „spravodlivá rovnováha“. Podmienky odškodnenia podľa príslušnej právnej úpravy sú podstatné pre zhodnotenie, či namietané opatrenie rešpektuje požadovanú spravodlivú rovnováhu a, osobitne, či nekladie na sťažovateľov neprimerané bremeno.
115. Hoci je pravdou, že v mnohých prípadoch zákonného vyvlastnenia možno iba úplnú náhradu považovať za primeranú cene majetku, článok 1 Protokolu č. 1 nezaručuje právo na úplnú náhradu za každých okolností. Legitímne ciele „vo verejnom záujme“, ako sú napríklad tie, ktoré sú sledované pri opatreniach v rámci ekonomickej reformy alebo pri opatreniach zameraných na dosiahnutie väčšej sociálnej spravodlivosti, si môžu vyžiadať náhradu, ktorá bude nižšia ako plná trhová cena. Náhrada v menšej miere ako by bola úplná náhrada môže byť a fortiori nevyhnutná tiež vtedy, keď je majetok odňatý za účelom podstatných zmien v ústavnom systéme krajiny alebo v kontexte zmien politického a hospodárskeho režimu. Odňatie bez akejkoľvek náhrady môže byť považované za odôvodnené podľa článku 1 Protokolu č. 1 iba za výnimočných okolností (pozri vyčerpávajúce vysvetlenie judikatúry Súdu k tejto otázke v rozsudku Scordino v. Taliansko (č. 1) [GC], č. 36813/97, ods. 95-98, ECHR 2006‑..., s ďalšími odkazmi).
b) Aplikácia relevantných princípov na tento prípad
116. V prejednávanom prípade bolo vlastnícke právo k pozemkom sťažujúceho sa spoločenstva prevedené na nájomcov. V dôsledku toho bol sťažovateľ pozbavený majetku v zmysle druhej vety článku 1 Protokolu č. 1. V tejto otázke medzi stranami nebol spor.
117. Prevod vlastníckeho práva k pozemkom sťažovateľa bol uskutočnený v rámci konania podľa §§ 7 a nasl. zákona č. 64/1997 Z. z. Sťažovateľ nenamieta a dostupné dokumenty ani nenaznačujú, že by vnútroštátne orgány postupovali v rozpore s príslušnými ustanoveniami tohto zákona. Zásah bol teda uskutočnený „za podmienok, ktoré ustanovuje zákon“, tak ako to vyžaduje druhá veta článku 1 Protokolu č. 1.
118. Zákon č. 64/1997 Z. z. bol prijatý v kontexte rozsiahlejšej reformy, ktorej cieľom bolo usporiadanie vlastníckych a užívacích vzťahov k poľnohospodárskej pôde po prechode krajiny k režimu demokratickej spoločnosti a k trhovo orientovanej ekonomike. Pozemkové úpravy mali za cieľ predovšetkým racionálne usporiadanie vlastníctva k pôde v súlade s potrebou ochrany životného prostredia a vytvorenia stabilných ekologických systémov. Jedným z ich cieľov bolo usporiadanie vlastníckych a užívacích pomerov k pôde a odstránenie prekážok ich výkonu vyvolaných historickým vývojom (pozri §§ 1 a 2 písm. a) zákona o pozemkových úpravách z roku 1991).
119. Čo sa týka poľnohospodárskej pôdy, na ktorej boli zriadené záhradkové osady, prijatím zákona č. 64/1997 Z. z. zákonodarca zaujal postoj, podľa ktorého je vo všeobecnom záujme, aby prevážili práva osôb užívajúcich pozemky na záhradkárske účely. Osobitný dôraz bol kladený na skutočnosť, že hodnota pozemkov vďaka práci a investíciám týchto osôb podstatne stúpla.
120. Súd považuje za relevantné viaceré sťažovateľove argumenty, pokiaľ ide o deklarovaný verejný záujem na prevode vlastníckeho práva k pozemkom na nájomcov. Napriek tomu pripúšťa, že pri snahe o realizáciu hospodárskej a sociálnej politiky bol dotknutý štát oprávnený chrániť určitým spôsobom záujmy jednotlivých záhradkárov pri užívaní pozemkov v záhradkových osadách. Majúc na pamäti širokú mieru voľnej úvahy, ktorú zmluvné štáty požívajú v podobných veciach, nemožno povedať, že zásah do sťažovateľových práv na pokojné užívanie majetku zjavne nemal primeraný základ. Namietaný prevod vlastníctva preto bol „vo verejnom záujme“ v zmysle druhej vety článku 1 Protokolu č. 1.
121. Zostáva preto určiť, či medzi použitými prostriedkami a cieľom, ktorý sa mal dosiahnuť, existoval rozumný vzťah primeranosti.
122. Podľa § 11 zákona č. 64/1997 Z. z. sa pri určovaní peňažnej náhrady za pozemky situované v záhradkových osadách vychádza z bonity pôdy a kvality pozemkov v čase vzniku práva užívania na strane záhradkárov. Vlastníci pozemkov majú na výber medzi takto určenou peňažnou náhradou alebo pridelením náhradných pozemkov zodpovedajúcej výmery a kvality (§ 10 ods. 1 zákona č. 64/1997 Z. z.).
123. Cena sťažovateľovho majetku v roku 1982, ako aj cena pozemkov, ktoré získal ako náhradu v roku 2002 bola zistená podľa vyhlášky, ktorá nebrala do úvahy skutočnú hodnotu pozemkov, ktorú v tom čase mali. V tomto ohľade Súd prikladá význam skutočnosti, že hodnota nehnuteľností v Slovenskej republike od začiatku 90-tych rokov, kedy došlo k pádu komunistického režimu a zavedeniu trhovo orientovanej ekonomiky, podstatne stúpla. 
124. Dostupné dokumenty naznačujú, že trhová cena sťažovateľových pozemkov, ktoré boli prevedené do vlastníctva záhradkárov, sa v čase prevodu pohybovala medzi 295 a 300 Sk za m² (pozri vyššie odseky 37 a 38). Na účely konania podľa zákona č. 64/1997 Z. z. boli tie isté pozemky ocenené na 6,10 až 6,90 Sk, a to k momentu, kedy v roku 1982 záhradkári nadobudli právo užívania (pozri vyššie odsek 27). Táto suma predstavuje menej ako tri percentá trhovej ceny majetku v roku 2002. Uvedené ocenenie slúžilo ako základ pri výbere pozemkov, ktoré malo sťažujúce sa spoločenstvo získať ako náhradu podľa § 10 ods. 1 zákona č. 64/1997 Z. z. V roku 2006 znalec určil cenu sťažovateľových pozemkov v roku 1982 na 10 Sk za m² (pozri vyššie odsek 37).
125. Všeobecná cena pozemkov, ktoré boli poskytnuté sťažujúcemu sa spoločenstvu, je podľa všetkého vyššia ako cena určená podľa príslušnej vyhlášky. Dvoma znaleckými posudkami z roku 2005 a z roku 2006 bola všeobecná cena týchto pozemkov stanovená na 110 a 95 Sk za m² (pozri vyššie odseky 36 a 37). Tieto sumy predstavujú približne jednu tretinu všeobecnej ceny pozemkov, ktoré boli prevedené do vlastníctva záhradkárov. Navyše, sťažovateľ dostal za 2,5711 hektára jeho pôdy ako náhradu iba 1,4097 hektára pôdy. Odhliadnuc od rozdielu vo výmere a vo všeobecnej cene majetku, Súd tiež podotýka, že pozemky, ktoré boli prevedené do vlastníctva nájomcov, mali výrazný rozvojový potenciál, ktorý pozemky poskytnuté sťažovateľovi nemajú.
126. Za týchto okolností vyvstáva otázka, či bola dosiahnutá spravodlivá rovnováha medzi rôznymi záujmami, ktoré boli v hre. Hoci je pravdou, že článok 1 Protokolu č. 1 nezaručuje právo na úplnú náhradu na každých okolností, Súd je toho názoru, že v podobných prípadoch existuje bezprostredná súvislosť medzi dôležitosťou alebo naliehavosťou sledovaného verejného záujmu a náhradou, ktorá má byť poskytnutá za účelom dodržania záruk článku 1 Protokolu č. 1. V tomto smere by sa mala uplatňovať nepriama úmera, porovnávajúca na jednej strane rozmer a stupeň dôležitosti verejného záujmu a na druhej strane charakter a výšku náhrady poskytnutej dotknutým osobám.
127. V prejednávanom prípade ideológia a prax totalitného režimu, ktorý existoval v Československu do roku 1989, bránili vlastníkom pôdy – členom sťažujúceho sa spoločenstva alebo ich predkom – po celé desaťročia užívať svoj majetok. Po prijatí zákona o vlastníctve pôdy z roku 1991 mali možnosť obnoviť svoje plné dispozičné právo po uplynutí doby nájmu zriadeného zákonom. Prijatím zákona č. 64/1997 Z. z. však zákonodarca zmenil postoj. Uprednostnil práva nájomcov, keďže im bolo umožnené, aby v prípade záujmu získali vlastnícke právo k pozemkom v záhradkových osadách.
128. Čo sa týka argumentu, že hodnota pozemkov v záhradkových osadách stúpla vďaka práci a investíciám zo strany nájomcov, Súd sa domnieva, že toto bolo v určitej miere vyvážené skutočnosťou, že nájomcovia mohli počas značne dlhého obdobia získavať úžitky z pozemkov, ktoré nevlastnili.
129. Tiež je relevantné, že na začiatku boli pozemky dané do dispozície záhradkárom dočasne a bezodplatne. Uvedené vyplýva z nájomnej zmluvy z 24. novembra 1980, podľa ktorej sa mali pozemky členov sťažovateľa vrátiť prenajímateľovi v pôvodnom stave 31. decembra 2000, pokiaľ by nedošlo k predĺženiu nájomnej zmluvy (pozri vyššie odsek 15). Až v 90-tych rokoch, po prechode krajiny k trhovo orientovanej ekonomike, sa legislatíva zmenila a zaviazala záhradkárov platiť vlastníkom nájomné a vlastníkov poskytnúť záhradkárom v prípade ukončenia nájmu náhradu za ich majetok nachádzajúci sa na pozemkoch.
130. Pokiaľ ide o argument vlády, že náhrada, ktorú by bolo nutné zaplatiť záhradkárom za ich investície, by znížila sumu, ktorú by sťažovatelia získali v prípade, ak by sa následne rozhodli svoj majetok predať, Súd berie do úvahy sťažovateľove argumenty spochybňujúce skutočnú cenu majetku záhradkárov. Čo je dôležitejšie, § 10 ods. 1 zákona č. 64/1997 Z. z. umožňuje vlastníkom pozemkov vybrať si medzi peňažnou náhradou a pridelením iných pozemkov. Vyššie uvedený argument dotknutej vlády by mohol súvisieť s otázkou výberu vlastníkov pozemkov spomedzi dvoch možností, ale nemôže poslúžiť ako vysvetlenie, prečo by sa mala náhrada podľa zákona č. 64/1997 Z. z. výrazne odlišovať od všeobecnej ceny pozemkov, ktoré boli prevedené do vlastníctva záhradkárov.
131. Pozemkovými úpravami podľa zákona č. 64/1997 Z. z. bolo dotknutých iba 0,22 % poľnohospodárskej pôdy v Slovenskej republike. Neexistuje žiaden náznak, že by osoby užívajúce pozemky v záhradkových osadách patrili vo všeobecnosti k sociálne slabšej alebo osobitne zraniteľnej časti obyvateľstva. Čo sa týka argumentu, že usporiadanie vlastníckych vzťahov malo posilniť právnu istotu, tento cieľ by sa bol nepochybne dosiahol vo väčšej miere, ak by sa pri určovaní náhrady, ktorá mala byť poskytnutá, do úvahy brala trhová cena pozemkov v záhradkových osadách.
132. Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy Súd nie je presvedčený, že deklarovaný verejný záujem, ktorý mal byť dosiahnutý prostredníctvom konania podľa zákona č. 64/1997 Z. z., bol dostatočne všeobecný a presvedčivý na to, aby ospravedlnil podstatný rozdiel medzi skutočnou cenou pozemkov sťažovateľa a pozemkov, ktoré tento dostal ako náhradu. Účinkami vyvolanými aplikáciou zákona č. 64/1997 Z. z. v tomto prípade sa tak nedosiahla spravodlivá rovnováha medzi záujmami, ktoré boli v hre. V dôsledku toho muselo sťažujúce sa spoločenstvo v rozpore s právom na pokojné užívanie majetku znášať neprimerané bremeno.
133. Došlo preto k porušeniu článku 1 Protokolu č. 1 z dôvodu pozbavenia sťažujúceho sa spoločenstva jeho majetku.
B. Pokiaľ ide o zákonom zriadený nájom pôdy
1. Argumenty strán
a) Sťažujúce sa spoločenstvo
134. Sťažovateľ tvrdil, že ročné nájomné, ktoré mu záhradkári platili v súlade s ustanoveniami zákona č. 64/1997 Z. z., bolo nižšie, ako daň z nehnuteľností, ktorú bolo nutné za tieto pozemky platiť. Namietaný zásah naňho preto uvalil neprimerané bremeno.
135. S odkazom na osobitné okolnosti tohto prípadu sťažujúce sa spoločenstvo popieralo argument vlády, podľa ktorého daň z nehnuteľností mali platiť nájomcovia. Po prvé, znenie § 2 ods. 1 zákona o dani z nehnuteľností z roku 1992 stanovovalo, že daň z nehnuteľností platí nájomca iba vtedy, ak mu vlastník pôdy prenechal túto pôdu dobrovoľne. Po druhé, toto ustanovenie vyžadovalo, aby nájomný vzťah trval alebo mal trvať najmenej päť rokov. Tieto podmienky v prejednávanom prípade splnené neboli.
 b) Vláda
136. Vláda pripustila, že zákonom zriadený nájom pôdy podľa §§ 3 a nasl. zákona č. 64/1997 Z. z. predstavoval zásah do sťažovateľových práv podľa článku 1 Protokolu č. 1.
137. Jeho účelom bolo zabezpečiť rešpektovanie záujmov vlastníkov a záhradkárov dovtedy, kým nedôjde k definitívnemu vyporiadaniu právnych vzťahov k pozemkom v záhradkových osadách v rámci konania podľa zákona č. 64/1997 Z. z. Zásah bol časovo obmedzený. Zákonom zriadený nájom podľa zákona č. 64/1997 Z. z. sa uplatňoval iba v prípadoch, kedy sa vlastníci a nájomcovia nedohodli na inom usporiadaní vzťahov. S odkazom na závery ústavného súdu a prax Súdu vláda argumentovala, že medzi všeobecným záujmom a právami vlastníkov pôdy bola dosiahnutá spravodlivá rovnováha.
138. Osobitne vo vzťahu k sťažovateľovmu prípadu vláda tiež argumentovala, na rozdiel od toho, čo tvrdil sťažovateľ, že podľa zákona o dani z nehnuteľností z roku 1992 mali daň z nehnuteľností platiť nájomcovia. Akokoľvek, sťažujúce sa spoločenstvo nepreukázalo, že skutočne zaplatilo daň vyrubenú mestom.
2. Hodnotenie Súdu
a) Zhrnutie relevantných princípov
139. Článok 1 Protokolu č. 1 vo svojej druhej vete ponecháva zmluvným štátom právo prijať a uplatňovať takú právnu úpravu, akú považujú za nevyhnutnú za účelom kontroly užívania majetku v súlade so všeobecným záujmom. Takýto zásah do práva na majetok musí sledovať, v skutočnosti, ako aj z princípu, „legitímny cieľ“ vo „všeobecnom záujme“. Musí existovať tiež rozumný vzťah primeranosti medzi použitými prostriedkami a cieľom, ktorý sa má dosiahnuť. Inými slovami, Súd musí určiť, či medzi požiadavkami všeobecného záujmu a záujmom dotknutých jednotlivcov bola dosiahnutá spravodlivá rovnováha. Pri rozhodovaní o existencii spravodlivej rovnováhy Súd uznáva, že štáty požívajú širokú mieru voľnej úvahy (pre zhrnutie relevantných princípov pozri napríklad Hutten‑Czapska v. Poľsko [GC], č. 35014/97, ods. 164-168, ECHR 2006‑..., a J. A. PYE (Oxford) Ltd v. Spojené kráľovstvo [GC], č. 44302/02, ods. 75, ECHR 2007‑....).
b) Aplikácia relevantných princípov na tento prípad
140. Súd uvádza, a medzi stranami to nebolo sporné, že zákonom zriadený nájom sťažovateľových pozemkov predstavoval kontrolu užívania majetku v zmysle druhej vety článku 1 Protokolu č. 1, vyplývajúcu priamo z §§ 3 a 4 zákona č. 64/1997 Z. z. Jeho účelom bolo stanoviť podmienky, za ktorých boli záhradkári oprávnení užívať pozemky a výšku nájomného, ktoré malo byť platené v prípadoch, v ktorých tieto otázky neboli upravené skôr uzavretou zmluvou alebo skoršou právnou úpravou. Zásah preto nepochybne prispel k právnej istote dotknutých osôb. Bol časovo obmedzený do skončenia konania týkajúceho sa usporiadania vlastníckych práv, na začatie ktorého mali nájomcovia možnosť podať návrh podľa zákona č. 64/1997 Z. z. Súd nevidí žiaden dôvod pochybovať o tom, že zásah sledoval „legitímny cieľ“ vo „všeobecnom záujme“.
141. Jediným sporným bodom je, či bola medzi požiadavkami všeobecného záujmu a záujmami sťažujúceho sa spoločenstva dosiahnutá spravodlivá rovnováha alebo nie.
142. Podľa § 4 ods. 1 zákona č. 64/1997 Z. z., výška ročného nájomného za užívanie pozemkov v záhradkových osadách bola 10 % z ceny pozemkov zistenej podľa § 15 ods. 5 až 7 vyhlášky ministerstva financií č. 465/91 Zb. v platnom znení, najmenej však 0,30 Sk za m².
143. Predložené dokumenty naznačujú, že nájomné, ktoré záhradkári v záhradkovej osade Váh platili sťažujúcemu sa spoločenstvu, bolo vypočítané na základe tejto minimálnej výšky, konkrétne 0,30 Sk za m². Za pozemky užívané záhradkármi mesto Trenčín v danom období vyrubilo daň z nehnuteľností vo výške 0,44 za m² ročne. Táto skutočnosť sama osebe svedčí o tom, že sťažujúce sa spoločenstvo získalo za prenechanie jeho pozemkov do užívania záhradkárom osobitne nízku náhradu. Navyše, v znaleckom posudku z 21. decembra 2006, vyhotovenom na žiadosť sťažovateľa súkromná spoločnosť uviedla, že pozemky v lokalite okolo záhradkovej osady bolo možné prenajímať za minimálne 20 Sk za m² ročne.
144. Súd nevidí žiadne požiadavky všeobecného záujmu, ktoré by boli dostatočne silné na to, aby ospravedlnili takú nízku výšku nájomného, nijako nezohľadňujúcu skutočnú cenu pôdy.
145. Vo svojich stanoviskách podaných po ústnom pojednávaní sa strany zamerali najmä na to, či daň z nehnuteľností malo platiť sťažujúce sa spoločenstvo ako vlastník pozemkov alebo nájomcovia. Výška dane z nehnuteľností v porovnaní s nájomným plateným nájomcami je jedným z rozhodujúcich faktorov pri rozhodovaní o tom, či medzi všeobecným záujmom na zákonom riadenom nájme a právami sťažovateľa podľa článku 1 Protokolu č. 1 bola dosiahnutá spravodlivá rovnováha. To, kto v skutočnosti platil alebo mal platiť daň môže mať prípadne vplyv na úvahy Súdu vo vzťahu k článku 41 Dohovoru. Pre rozhodnutie o posudzovanej otázke to však nie je rozhodujúce.
146. Súd preto dospel k záveru, že zákonom zriadený nájom pozemkov sťažujúceho sa spoločenstva za podmienok stanovených v príslušných zákonných ustanoveniach (pozri vyššie odseky 56, 64 a 65) bol nezlučiteľný s právom sťažovateľa na pokojné užívanie majetku.
Z uvedeného dôvodu v tomto smere došlo k porušeniu článku 1 Protokolu č. 1.
III. APLIKÁCIA ČLÁNKOV 41 A 46 DOHOVORU
A. Článok 46 Dohovoru
147. Podľa tohto ustanovenia:
„Vysoké zmluvné strany sa zaväzujú, že sa budú riadiť právoplatným rozsudkom Súdu vo všetkých sporoch, ktorých sú stranami.
Právoplatný rozsudok Súdu sa doručí Výboru ministrov, ktorý dohliada na jeho výkon.“
148. Závery Súdu, pokiaľ ide o námietky týkajúce sa prevodu vlastníckeho práva k pozemkom sťažovateľa a zákonom zriadeného nájmu poukazujú na to, že porušenie práv sťažovateľa podľa článku 1 Protokolu č. 1 malo pôvod v probléme vyplývajúcom zo znenia slovenskej legislatívy, ktorá sa týka množstva vlastníkov pôdy, na ktorých pozemky sa vzťahuje režim zákona č. 64/1997 Z. z. Zdá sa, že prekážka, ktorá bráni tomu, aby za prevod pozemkov v záhradkových osadách bola dosiahnutá náhrada a za nájom pozemkov bolo platené nájomné, ktoré by boli primerané cene majetku, a o ktorej Súd rozhodol, že je v rozpore s článkom 1 Protokolu č. 1, vyplýva z aplikácie zákona na určitú kategóriu obyvateľov. Pred Súdom prebieha konanie o viacerých ďalších sťažnostiach týkajúcich sa rovnakého problému. Bez vplyvu na rozhodnutie o podstate týchto prípadov, vyššie uvedené skutočnosti naznačujú, že dotknutý problém má systémový charakter.
149. Prax Súdu v podobných prípadoch je taká, že identifikuje takéto systémové problémy a ich príčinu tak, aby pomohol zmluvným štátom pri hľadaní vhodného riešenia a Výboru ministrov pri dohľade nad výkonom rozsudkov (pre ďalšie podrobnosti pozri napríklad Scordino v. Taliansko (č. 1) [GC], rozsudok citovaný vyššie, ods. 229-237, ECHR 2006‑....; Sejdovic v. Taliansko [GC], č. 56581/00, ods. 119-127, ECHR 2006‑...; Lukenda v. Slovinsko, č. 23032/02, ods. 89-98, ECHR 2006‑... alebo Scordino v. Taliansko (č. 3) (spravodlivé zadosťučinenie), č. 43662/98, ods. 11-16, ECHR 2007‑...).
150. Vzhľadom na systémovú situáciu, ktorú Súd identifikoval, je Súd toho názoru, že v rámci výkonu tohto rozsudku sa za účelom zabezpečenia účinnej ochrany práva na majetok v súlade s článkom 1 Protokolu č. 1 zdajú byť na vnútroštátnej úrovni žiaduce všeobecné opatrenia. Po prvé, dotknutý štát by mal odstrániť všetky prekážky toho, aby sa nájom pôdy v záhradkových osadách realizoval za podmienok, ktoré berú do úvahy skutočnú cenu pôdy a súčasné trhové podmienky v dotknutej lokalite. Po druhé, dotknutý štát by mal odstrániť všetky prekážky toho, aby sa za prevod vlastníckeho práva k takýmto pozemkom poskytovala náhrada, ktorej výška bude v primeranom vzťahu k trhovej cene majetku ku dňu prevodu.
B. Článok 41 Dohovoru
151. Článok 41 Dohovoru ustanovuje:
„Ak Súd dospeje k záveru, že bol porušený Dohovor alebo jeho protokoly a ak vnútroštátne právo dotknutej Vysokej zmluvnej strany umožňuje len čiastočnú nápravu, Súd prizná poškodenej strane v prípade potreby spravodlivé zadosťučinenie.“ 
1. Škoda
152. Sťažovateľ v prvom rade požadoval 7 021 246 Sk z titulu majetkovej škody. Táto suma predstavuje rozdiel medzi skutočnou cenou pozemkov v záhradkovej osade v čase prevodu vlastníctva k nim na záhradkárov (290 Sk za m²) a cenou pozemkov, ktoré sťažovateľ dostal ako náhradu.
Po druhé, sťažujúce sa spoločenstvo požadovalo 17 000 EUR z titulu nemajetkovej ujmy. Táto suma predstavovala 250 EUR pre každého z jeho 68 členov.
153. Vláda bola toho názoru, že sťažujúce sa spoločenstvo nevypočítalo údajne utrpenú majetkovú škodu správne. Vyzvala Súd, aby túto otázku odročil na ďalšie konanie.
Pokiaľ ide o nemajetkovú ujmu požadovanú sťažujúcim sa spoločenstvom, vláda považovala jej výšku za prehnanú.
154. Na základe predložených dokumentov má Súd za to, že otázka aplikácie článku 41 ešte nie je pripravená na rozhodnutie a je potrebné rozhodnutie o nej odročiť, berúc do úvahy tiež možnosť, že medzi štátom a sťažovateľom môže dôjsť v tomto bode k zmieru (pravidlo 75 ods. 1 a 4 Rokovacieho poriadku Súdu).
2. Náklady a výdavky
155. Sťažovateľ požadoval 12 639,45 EUR z titulu nákladov a výdavkov. Táto suma zahŕňala náklady na advokátov (7 542 EUR), cestovné výdavky, výdavky na ubytovanie a pobyt v súvislosti s účasťou na ústnom pojednávaní v Štrasburgu (3 797,15 EUR), náklady na posudky od organizácie špecializujúcej sa na oceňovanie nehnuteľností a na ich preklad a náklady na odfotografovanie záhradkovej osady (celkovo 927,90 EUR), ako aj rôzne výdavky spojené s komunikáciou so Súdom (celkovo 372,40 EUR).
156. Podľa názoru vlády boli náklady na právne zastupovanie, ktoré si uplatnil sťažovateľ, neprimerane vysoké. Vláda nemala výhrady voči ďalším uplatneným sumám, s výnimkou nákladov na posudky vypracované na žiadosť sťažovateľa súkromnou spoločnosťou. Podľa vlády táto spoločnosť nebola oprávnená vykonávať oceňovanie nehnuteľností.
157. Súd sa domnieva, že ani táto časť sťažovateľových nárokov podľa článku 41 nie je pripravená na rozhodnutie. Vzhľadom na to rozhodnutie o nej odkladá, berúc do úvahy tiež možnosť, že medzi dotknutým štátom a sťažovateľom môže rovnako v tomto bode dôjsť k zmieru (pravidlo 75 ods. 1 a 4 Rokovacieho poriadku Súdu).
Z TÝCHTO DÔVODOV, SÚD JEDNOMYSEĽNE
1.  Zamietol predbežné námietky vlády;

2.  Rozhodol, že došlo k porušeniu článku 1 Protokolu č. 1, pokiaľ ide o prevod majetku sťažovateľa na členov záhradkárskej organizácie, aj pokiaľ ide o zákonom zriadený nájom pôdy sťažovateľa za podmienok stanovených v príslušných zákonných ustanoveniach, ktorý predchádzal tomuto prevodu;

3.  Rozhodol, že otázka aplikácie článku 41 nie je pripravená na rozhodnutie
     a v súlade s tým,
a)  odročil uvedenú otázku ako celok;
b)  vyzýva vládu a sťažovateľa, aby v lehote troch mesiacov odo dňa, kedy rozsudok v súlade s článkom 44 ods. 2 Dohovoru nadobudne právoplatnosť, predložili písomné stanoviská k danej veci a predovšetkým aby Súdu oznámili akúkoľvek dohodu, ku ktorej sa im podarí dospieť;
c)  odročuje ďalšie konanie a zveruje predsedovi komory právomoc rozhodnúť v prípade potreby rovnako.
Vyhotovené v anglickom jazyku a písomne oznámené 27. novembra 2007, v súlade s pravidlom 77 ods. 2 a 3 Rokovacieho poriadku Súdu.
	T.L. Early	Nicolas Bratza
	tajomník sekcie	predseda